Jdu po travnaté cestě mezi poli a víc než to, že
jsem pod šaty nahá, si uvědomuju, že nemám
náramek, hodinky, náušnice, prstýnky ani
řetízek na krku.. to vše jsem si musela sundat, než jsme si
vyjeli na tuhle divnou procházku. Dívám se, jak se
mi nohy boří do země ještě rozměklé po včerejším
dešti, a napadá mě ? ještěže jsem se před odchodem z
práce přezula do sandálů. V lodičkách bych to
nezvládla. Snažím se zaměřit myšlenky od bot na to, kam
jdeme a co mě tam asi čeká, ale nedaří se mi to.
Dívám se na naši tříčlennou skupinu
nezúčastněně a jakoby zvenčí, jako bych to nebyla
já, koho si vedou do malého příměstského
lesíka.
Odbočíme mezi stromy. Není to hezký
jehličnatý les s měkkou a čistou trávou, na jaký
jsem zvyklá, je vidět, že tohle místo občas slouží
jako smetiště, mezi křovím se povalují petlahve, rostou
tu kopřivy? Kopřivy? Na chvíli jsem přítomná a
zpanikařím ? kopřiv se bojím, ale pak se zas
odpoutám a nechám se vést ještě hlouběji do lesa.
Svlékají mě a já v tu chvíli opět
absurdně nevnímám svou nahotu, neprojíždí
mnou vlny vzrušeného očekávání ? jen
racionálně upozorním, že se těm šatům nesmí nic
stát. Nechám si trpně omotat ruce provazem a
přivázat mezi dva stromy. Vytahuje důtky. V tu chvíli si
říkám, že bych to měla zastavit, protože naprosto nejsem
v rozpoložení na nějakou hrátku ? věděla jsem to už
tehdy, když jsme vyjížděli z domu, a tohle vědomí s
prohlubovalo v autě, když jsme jeli sem a já beze slova na
zadní sedačce poslouchala, jak se spolu oni dva baví.
Nezastavila jsem to na začátku a čím déle ta
zvláštní situace trvá, tím to je
těžší. Brzdí mě pocit zodpovědnosti - každý
jsme přijali nějakou roli a já se tu svou snažím
hrát, a taky vědomí, že jsem souhlasila s trestem ?
neřekla jsem mu něco, o čem měl podle naši dohody vědět. I on si na to
vzpomene ? ?máme nějaké vyřizování,?
říká, než dopadne první rána. Vlastně moc
nebolí, ale ani nezpůsobí to, co jindy ? nezačnu
zrychleně oddychovat a se směsí obav a těšení čekat na
další. Přijímám jednu za druhou pasivně, zase jako
bych to nebyla já a dívala se na tuhle scénu
zvenčí. A jako nezúčastněný pozorovatel si
říkám ? copak on nevidí, že něco není v
pořádku? Nebo si myslí, že po pár ranách se
probudí masochistka ve mně a dostanu se do té
správné nálady? Pravda, to jsme už
párkrát zažili, když začal hrátku moc zprudka a
já nebyla připravená ? nejdřív jsem se
bránila, pak chvíli takhle pasivně přijímala
drsné i něžné dotyky a najednou se v mně něco přepnulo a
já začla být nádherně vzrušená?
Dnes to nefunguje. Přistupuje ke mně ona, v ruce s navlečenou
rukavicí hrst kopřiv. Jejich štiplavé pohlazení
bych možná vydržela ve chvíli vybuzených
emocí a s tělem rozpáleným vášní,
teď mi to je jen nepříjemné. A bolest, kterou
způsobí rána kopřivami mezi nohy, vyvolá
krátký hlasitý výkřik a okamžité
instinktivní přitisknutí stehen k sobě. Neposlechnu
pokyn, že se mám zas rozkročit. Už to nechci. Nechci hrát
roli, se kterou vnitřně nesouhlasím. Už mi je jedno, že ona bude
vyčítat, že jsem to pokazila, a jeho že zklamu.
Ale pořád jim to nedokážu říct, zavřená do
ochranné ulity mlčení, kterou neumím sama
prolomit. Ještě chvíli to zkoušejí, pak se mě
zeptá: ?Ty dneska nebudeš poslouchat??
Krátké ?ne? je jediné, co se mi povede ze sebe
vypravit. ?Tak tedy ne,? zareaguje zvláštním tónem
? zní to napůl smutně a napůl rezignovaně. Odvazují
mě, podávají šaty, vracíme se zpět na cestu.
Padesát metrů k autu trvá hrozně dlouho, dvakrát
mám chuť se zastavit a prolomit mlčení návrhem, že
se vrátíme mezi stromy a zkusíme to znovu, ale
vím, že bych to zas nezvládla.
Mlčky dojedeme domů, vejdem do bytu. Přemýšlím, co bude
dál ? nechá mě obléknout a pošle mě pryč? A zas
nezúčastněně konstatuju, že mi to je vlastně jedno.
Podivně lhostejná poslechnu, co mi nařídí ?
svlékám se a lehám si na břicho na postel. A
konečně, pod důtkami dopadajícími zezadu a pak i zepředu
na celé tělo, začínám něco cítit. Ještě ne
vzrušení, ale bolest přestává být
nepříjemná a spolu s pocitem, který jsem
předtím neměla - že on i já jsme fyzicky i duševně
přítomní, pomalu otvírá tajná
vrátka k té druhé ve mně. K té,
která ví, že je jeho a že ji má rád, i když
jí někdy nerozumí. Otvírám oči, doteď
křečovitě zavřené, a podívám se na něj. ?Promiň,?
říkám, ale vím, že jedno slovo nestačí a že
nějaká jizva v nás obou zůstane.
Správce serveru upozorňuje, že zde uveřejněná díla podléhají ochraně autorských práv ve smyslu zákona č. 121/2000 Sb. Všechna práva autorů vyhrazena. Neautorizované použití díla bez souhlasu jeho autorů se zakazuje.
Chcete na www.ds-life.cz také publikovat své články ? Přečtěte si návod
Engine pracoval: 0.11396908760071 sekund sec. You are NOT robot. Download restrictions not apply Output processing : 0.0020489692687988 sekund Vystupni komprese: VYPNUTO Size: 43976 bytes